Laboratóriumi gyakorlati előiratok a biológiai víz- és szennyvíztisztítás c. tárgy oktatásához (jegyzetrészlet)

Budapesti Műszaki Egyetem
Vegyészmérnökkari Fejlesztő Laboratórium
1997

TARTALOM

1.	A biofilmes fluidizáció hidrodinamikai vizsgálata	1
1.1.	A biofilmmel borított részecskék fluidizációjának hagyományos leírása	1
1.1.1.	A részecskék osztályozódása	1
1.1.2.	Biofilm sűrűség	1
1.2.	A biofilmes fluidizáció leírása	1
1.2.1.	Az új leírási mód előnyei	1
1.3.	A biofilmborítottság és a fluidágy nyomásgradiense	1
1.3.1.	A kapcsolat számszerűsítésének “kulcsa”	1
1.3.2.	A biofilmvastagság meghatározása nyomásmérés alapján	1
1.4.	További alkalmazási lehetőségek	1
1.5.	Biofilmes fluidizáció laboratóriumi gyakorlat	1
1.5.1.	A reaktor NO3- eltávolítási kapacitásának meghatározása	1
1.5.2.	Expanziós együttható (E) meghatározása	1
1.5.3.	A biofilm borítottság meghatározása	1
1.5.4.	A részecsketérfogat meghatározása	1
1.5.5.	Számítási feladatok:	1
2.	Szennyviziszapok kezelése, iszapviztelenités számitógép vezérlésü dekantercentrifuga mérőállomással	1
2.1.	A szennyvíziszapok jellemzése	1
2.2.	Iszap viztelenités	1
2.3.	Gyakorlat leirása (előirat)	1
2.3.1.	Feladatok	1
3.	A metanogén  iszap aktivitásának vizsgálata	1
3.1.	Általános rész	1
3.2.	Szervesanyag bontási teszt	1
3.2.1.	Kísérleti rendszer	1
3.2.2.	A mérés	1
3.2.3.	Értékelés	1
3.3.	Inhibitor hatás vizsgálata	1
3.3.1.	Kísérleti rendszer	1
3.3.2.	A mérés	1
3.3.3.	Értékelés	1
4.	Aerob biológiai szennyvíztisztítás	1
4.1.	Mérési, Adatgyűjtési feladatok	1
4.2.	Értékelés	1
4.3.	Az eredmények értelmezése:	1

1.	A biofilmes fluidizáció hidrodinamikai vizsgálata
1.1.	A biofilmmel borított részecskék fluidizációjának hagyományos leírása
A fluidágy-expanzió (a fluidizáló vízsebesség hatására való szintemelkedés) leírására számos kísérlet történt. A legelterjedtebben alkalmazni próbált, de ugyanakkor kritizált modellt még Richardson és Zaki dolgozták ki, a részecskék ülepedési sebességére és átmérőjére alapozva (eredetileg nem biofilmes szemcsék, hanem sima felületű merev gömbök esetére). Az eredeti összefüggéseket azóta számos kutató módosította. E módosítások többnyire fenntartják az eredeti összefüggések alakját. Elsősorban az expanziós index és a Reynolds szám kapcsolatát leíró összefüggéseket (1.3.) ill. azok konstansait módosították. Minden esetben megtartották a felületi sebesség (fluidizációs vízsebesség) és az ágy porozitás kapcsolatát leíró formulát (1.1.):
		(1.1.)
		 (1.2.)
	    1 < Ret < 200 tartományra	(1.3.)
		(1.4.)
ahol:	v	=	a fluidizáló közeg üres oszlopkereszmetszetre vonatkoztatott
				áramlási sebessége [m/s]
		ui, ut	=	a részecske korrigált és korrigálatlan ülepedési sebessége [m/s]
			=	a fluidágy porozitása [-]
		dc, dp	=	a fluidizáló reaktor ill. a részecske átmérője [m]
		n	=	a Richardson és Zaki által definiált “expanziós index” [-]
		Ret	=	a részecske ülepedését jellemző Reynolds szám [-]
		l	=	a fluidizáló közeg sűrűsége [kg/m3]
			=	a fluidizáló közeg dinamikai viszkozitása [Pa.s]

Az 1.2. összefüggés az oszlopátmérőkhöz képest nem elhanyagolható szemcseméret hatását veszi korrekcióba. 
Az egyedi részecskék ülepedési sebességét rendszerint a Stokes formulával adják meg:
		(1.5.)
ahol:	p	=	a részecske sűrűsége [kg/m3]

A közegellenállási tényező leírására szintén számos összefüggést publikáltak. Ezeket rendszerint az alábbi formában adják meg:
		(1.6.)
ahol:	Cd	=	közegellenállási tényező [-]
		a, b	=	empirikus konstansok

A biofilm borította részecskék gömbtől eltérő alakját, a nem sima és nem szilárd felület hatását a lamináris és a turbulens tartományban egyaránt figyelembe véve és bevezetve az “alaktényezőt” () és a “héjtényezőt” (), (melyek az ekvivalens vetített terület ill. felszín átmérők és az ekvivalens térfogat átmérő hányadosai), a lamináris és turbulens tartományban ható közegellenállási erőket szeparálva (1. és 2. tag), az alábbi összefüggés alak adható meg:
		(2.3.9.)
ahol:	a, b	=	empirikus konstansok 
				(szilárd, sima gömb esetére a:3.6, b:-0.313)

A különböző szerzőktől származó konstansok néha igen eltérő eredményeket adnak mind a Reynolds szám és az expanziós index (1.3.), mint a Reynolds szám és a közegellenállási tényező esetére (1.6-7.). Ennek oka, hogy az eltérő hordozók és biofilmstruktúrák miatt (az egyes esetekben bizonyos mértékig fennálló hasonlóságok ellenére) nem állítható fel uniformizált formula, az 1.3., 1.6. ill. 1.7. összefüggések konstansait minden egyes esetben külön kell meghatározni. A meghatározás pedig olyan bizonytalan és nehézkesen végrehajtható lépéseket tartalmaz, mint a biofilm vastagság, ülepedési sebesség és az ágy porozitás meghatározása.
1.1. táblázat  Kifejezések a Richardson - Zaki féle expanziós indexre
Expanziós index (n)	Ret tartomány	Alkalmazás	Forrás	
(4.4+18dp/dc)Ret-0.1	1 - 200	sima, szilárd gömb	Richardson     (Hermanowitz és Ganczarczyk, 1983)	
n’=n(-2.9420.884Ret-0.363)	nincs megadva	szilárd, sima	Cleasby és Fan   (Hermanowitz és Ganczarczyk, 1983)	
10.35Ret-0.18	40 - 90	denitrifikáló film üveggyöngyön	Mulcahy és Shieh, 1987	
(9.11+18dp/dc)Ret-0.21	nincs megadva	denitrifikáló film üveggyöngyön	Hermanowicz és Cheng, 1990	

1.2. táblázat  Kifejezések a közegellenállási tényezőre
Közegellenállási tényező (Cd)	Ret tartomány	Alkalmazás	Forrás	
18.5Ret-0.6	0.4 - 500	sima, szilárd gömb	Perry     (Hermanowitz és Ganczarczyk, 1983)	
17.1Ret -0.47	40 - 81	nitrifikáló biofilm homokon	Hermanowitz és Ganczarczyk, 1983	
36.66Ret-0.67	40 - 90	denitrifikáló film üveggyöngyön	Mulcahy és Shieh, 1987	
24(1.9)k-1Ret-k
     k=0.63e(-25)	nincs megadva	denitrifikáló film üveggyöngyön	Hermanowicz és Cheng, 1990	
24/Ret+21.552Ret-0.518	15 - 87	anaerob fenol-bontó biofilm homokon	Ro és Neetling, 1990	
1.1.1.	A részecskék osztályozódása
A fluidágyak expanziójával foglalkozó publikációk egyike sem tér ki a biológiai fluidágyakban minden alkalommal megfigyelhető szegregáció jelenségére. Nyilvánvaló pedig, hogy a hordozó szemcsék - főleg, ha azok természetes eredetűek - nem lehetnek homogének, a fluidizáció során osztályozódniuk kell. A fluidizált ágyak különböző szakaszaiban - elsősorban az ágy alján - az eltérő keveredés, nyírás következtében eltérő vastagságú biofilm fejlődik ki, ami ezt az osztályozódást még határozottabbá teszi. Ezt a kérdést - valószínűleg az igen korlátozottan rendelkezésre álló információk és a számításba vétel  bonyolultsága miatt - a fluidizált ágyas bioreaktorok ill. a biofilmek reakciókinetikájával foglalkozó publikációkban is elhanyagolják 
1.1.2.	Biofilm sűrűség
A részecskék ülepedési sebessége függ azok sűrűségétől (1.5.). Adott hordozó esetén a biofilmmel borított részecske sűrűsége (Hermanowicz és Cheng, 1990): 
		(1.8.)
ahol:	d	=	átmérő [m]
			=	sűrűség [kg/m3]
	indexek:	p	=	biofilmes részecske
		b	=	biofilm
		s	=	hordozó (pl. homok)
Egy szemcse sűrűségét tehát a hordozón kívül a biofilm vastagsága és sűrűsége is nagymértékben meghatározza. 
A biofilm sűrűségének meghatározása igen bonyolult feladat. A biofilm-víz határfelület eldöntése, ill. a szabad víz és a biofilm elválasztása egymástól csak indirekt módon oldható meg. A legtöbb esetben - még részben mért adatokra támaszkodva is - a biofilm sűrűség meghatározása becsült értékű faktorokat tartalmaz. 
1.3. táblázat  Biofilm sűrűség adatok
Biofilm sűrűség [g/cm3]	Számítási / mérési mód	Kultúra	Forrás	
b=2.059bd+0.985	qbd=0.00652.78m/(3-1)
=dp/ds 
gravimetria	1.12<<5.8
m=2.56 g/cm3	anaerob fenol lebontás	Ro és Neethling, 1991	
b=l+(bdd-l)bd/bdd	bd=0.12(/0.18)3.7
bd=0.12(/0.18)-1.8
bdd=1.3 g/cm3	<0.18 mm

>0.18 mm	denitrifikáló biofilm	Hermanovicz és Cheng, 1990	
1.10	nem közölt módon mért		denitrifikáló biofilm	Nghian és Martin, 1980	
1.14	ut(b,k) paraméterbecslés		nitrifikáló biofilm	Hermanowicz és Ganczarczyk, 1983	
b=1+0.30d-0.82	interferencia  mikroszkópia	d: flokkulum méret [m]	eleveniszap	Andreakis, 1993	
1.02-1.06	sűrűséggradiens centrifugálás		eleveniszap	Dammel és Schroeder, 1991	
A biofilmekhez szerkezetileg közelálló eleveniszap pelyhek sűrűségét sűrűséggradiens centrifugálással (tehát közvetlen méréssel) 1.02 - 1.06 g/cm3 közöttinek találták, átlaguk: 1.052 g/cm3 (0.15 M NaCl-ban).
1.2.	A biofilmes fluidizáció leírása
A leírási mód alapja, hogy a fluidizált ágy magassága a fluidizáló vízsebesség függvényében széles tartományban egyenest ad. Az egyenes meredeksége az adott rendszerre jellemző. Azonos hordozó esetén a meredekség a biofilm vastagságának ill. állagának függvénye. 
Az ágymagasság és a vízsebesség kapcsolatának leírására definiált E “expanziós együtthatót” az alábbi formulával vezettük be:
		(5.9.)
ahol:	h ill. h0	=	a fluidizált ágy magassága v ill. 0 vízsebességnél [m]
		v	=	az üres reaktor keresztmetszetére vonatkoztatott vízsebesség 					“felületi sebesség” [m/h]
		E	=	expanziós együttható [h/m]

E meghatározása egy adott homogén minta esetén igen egyszerűen megoldható akár egy egész fluidágy, akár egy kis teszt reaktor felhasználásával, mérve a h ágymagasságot v függvényében, majd a mért pontokra egyenest illesztve. (A számításokhoz h0 korrigált értékét célszerű használni, mivel a lineáris függés v = 0 közelében nem igaz, pl. az egymásra nehezedő részecskék biofilmjének torzulása folytán. h0 korrigált értéke a h(v) függvényre illesztett egyenes tengelymetszete.) A meghatározás értelmezését egy mért pontsorozat felhasználásával az 1.1. ábra mutatja be.
Az  porozitásnál egyszerűbb meghatározása és praktikusabb felhasználhatósága végett vezettük be a “fajlagos (elfoglalt) részecske térfogat” ()  mérőszámot, ami a fluidizált ágyban egy részecskére jutó térfogatot jelöli.
		(5.10.)
ahol:		=	“fajlagos részecske térfogat”
					[m3/db ill. célszerűbben: mm3/db]
		F	=	a fluidágy keresztmetszete [m2]
		N	=	a részecskék száma az adott térfogatban [db]

N meghatározása egy minta esetén a minta izzítás utáni tömegének és ismert számú részecske tömegének mérésével történik. (Egy teljes reaktor esetén értelemszerűen egy adott ülepített térfogatú mintára elvégezve a fentieket, majd a kapott értéket a minta és az ágy nyugalmi térfogatának arányában szorozva kapjuk N-et.)
Mivel 1.9. alapján E és h0 ismeretében h a v függvényében számítható, célszerűbb az egy részecske által nyugvó ágyban elfoglalt térfogat (0) használata.
		(1.11.)

E.h0

h0

1.1. ábra  Az “E” expanziós együttható és h0 meghatározása egy mért példa alapján
0  és E egy adott hordozó-biofilm rendszer esetén csak a biofilmvastagság () függvénye. A függvénykapcsolat leírására az alábbi forma általában megfelelő:
		(1.12.a,b)
ahol:	a, b, c	=	az adott rendszerre meghatározott konstansok 
				(értékük E és 0 esetén nem azonos)

Az 1.2.  és 1.3. ábrák egy 0.6 mm homok hordozóval és etanol szénforrással működő denitrifikáló reaktorban meghatározott E és 0 értékeket, valamint az 1.12. alapján illesztett görbéket mutatják be. Az illesztett görbék segítségével a különböző vastagságú biofilmmel borított szemcsék fluidizációs tulajdonságai könnyen számíthatók.
	    	
1.2. ábra  Mért expanziós együttható (E)	1.3. ábra Nyugalmi fajlagos részecsketérfogat (0)
	a biofilmvastagság függvényében	a biofilmvastagság függvényében
1.2.1.	Az új leírási mód előnyei
A fenti összefüggésekkel helyettesíthető a Richardson és Zaki által megadott módszer. Az új leírási mód nem eredményez ugyan minden rendszerre általánosítható formulákat (mint ahogy a kiváltott módszer sem), de a paramétereinek meghatározása és azok felhasználása jelentősen egyszerűbb. Az eljárás kiküszöböli a bizonytalannak talált Reynolds számot és az annak meghatározásához szükséges, nehézkesen végrehajtható ülepedési sebesség meghatározást, s a csak összetett módszerekkel mérhető  porozitás helyett csupán az ágymagasság mérését kívánja meg.
1.2.1.1.	Biomassza koncentráció
A leírási mód egyszerű alkalmazhatóságát a fenti példa 5.12. szerint illesztett összefüggéseivel kiszámított biomassza koncentrációval mutatjuk be (1.4. ábra).
Az egy szemcsét borító biofilm tömege:
		(1.13.)
Az egy szemcse által elfoglalt térfogat viszont éppen :
		(1.14.)
ahol:	a,b,c	=	az 1.12. illesztés paraméterei 0 -ra
		a’,b’,c’	=	az 1.12. illesztés paraméterei E -re

Ezzel a biomassza koncentráció a reaktorban:
		(1.15.)
ami csak a biofilmvastagság és az alkalmazott fluidizációs sebesség függvénye. 

1.4. ábra  Biomassza koncentráció a biofilmvastagság függvényében
Az 1.4. ábra szerint a vizsgált rendszerben létezik egy optimális biofilmvastagság, mely fölött az ágy expanziójának növekedése miatt -val az elérhető mikroba koncentráció már csökken. Ez a megállapítás igen hasznos, ugyanis rámutat arra, hogy a diffúziós gátlást és nagy ágykiterjedést is eredményező vastag biofilm fenntartása szükségtelen, a reaktor egységnyi térfogatában levő mikrobák mennyisége ezzel nem növelhető.
1.3.	A biofilmborítottság és a fluidágy nyomásgradiense
Egy fluidizált ágyban az ágy egy szakaszának tömegét az egységnyi térfogatban található részecskék és a köztük levő fluidizáló közeg határozza meg. Az ágy adott szakaszán mérhető nyomásesés ezzel egyenesen arányos (az áramlási nyomásveszteség elhanyagolható). A részecskék közötti hézagtérfogatot egy adott hordozó és fluidizáló vízsebesség esetén a hordozót borító biofilm vastagsága határozza meg. Következésképpen az ágy egy adott szakaszán mérhető nyomásesést is a biofilmborítottság határozza meg. Ezt az egyszerű fizikai törvények szerinti kapcsolatot az e témakörben publikáló szerzők egyike sem használta ki a biofilmborítottság vizsgálatára. Feltevésünk szerint ennek egyik lehetséges oka a mért nyomásesés és a biofilmvastagság közötti kapcsolat számszerűsítésének nehézsége, ill. a bonyolult függvénykapcsolat miatt annak fel nem ismerése. (A Richardson-Zaki modell szerint a porozitás számításához csak a bonyolult módszerekkel kimérendő Cd(Ret) és n(Ret) kapcsolat után juthatunk.)
1.3.1.	A kapcsolat számszerűsítésének “kulcsa”
A nyomásgradiens és a biofilmvastagság közötti kapcsolat “kulcsaként” a  Cp “részecsketartalom” mérőszámot definiáltuk. Ennek kifejezéséhez előbb definiáljuk az ágy “látszólagos tömegét”:
		(1.17.)
ahol:	mapp	=	az ezzel az egyenlettel definiált látszólagos tömeg [g]
		m	=	a V térfogatú ágy össztömege [g]
		V	=	a vizsgált ágyrész térfogata [cm3]

Ezzel a részecsketartalom definíciója:
		(1.18.)
ahol:	Cp	=	részecsketartalom [g/cm3]

A Cp  valóban “kulcs”, mert ez az a mennyiség, ami mind a mért nyomásesésből, mind a korábban ismertetett E és 0 segítségével egyszerűen kifejezhető, ez teremti meg a két rendszer közötti számszerű kapcsolatot.

1.5. ábra  Cp meghatározása nyomás-
gradiens alapján 
1.3.1.1.	Cp kifejezése a nyomásgradiens alapján
A részecsketartalom nyomáskülönbség segítségével történő kifejezéséhez tekintsük az 1.5. ábrán látható, m tömegű, H  magasságú és F keresztmetszetű ágyszakaszt, melynek alján és tetején a fluidizáló közeggel (vízzel) megegyező töltetű manométerekkel mérjük a nyomást. A statikus nyomások egyensúlya alapján felírható:
	(1.19.)
Ebből a “látszólagos ágytömeg” (1.17.) felhasználásával:
	(1.20.)
Amit H -val osztva a “részecsketartalmat” kapjuk:
	(1.21.)
Látható, hogy Cp meghatározása méréstechnikailag roppant egyszerű, vizes közegben gyakorlatilag a nyomás oszlophossz menti gradiensét jelenti (v=1 g/cm3).
1.3.1.2.	Cp számítása a biofilmvastagság függvényében
Egy részecske látszólagos tömege:
		(1.22.)
Ahol a p részecske sűrűség:
		(1.23.)
Az általa elfoglalt térfogat viszont éppen . Így:
		(1.24.)
Ez a kifejezés pedig - a már ismert módon (lásd 5.15. és 5.16.) csak a biofilmvastagság és a v vízsebesség függvénye.
1.3.2.	A biofilmvastagság meghatározása nyomásmérés alapján
A nyomásgradiens és a fluidizációs tulajdonságok ill. a biofilmvastagság közötti kapcsolat megteremtésével lehetőségünk nyílik arra, hogy az E() és 0() összefüggések kimérése után a nyomásgradiens mérésével a biofilm vastagságára következtessünk vissza. 
Az 1.6. ábra a fenti példa adataival számított Cp értékeket mutatja a biofilmvastagság és a fluidizációs sebesség függvényében. A görbék felvételét követően a biofilm vastagsága legegyszerűbben erről a diagramról kereshető vissza a mért nyomásprofilok alapján. (1.24.-ből  nem fejezhető ki explicit formában.)

1.6. ábra  Cp a biofilmvastagság meghatározásához
A biofilm vastagságának meghatározására javasolt módszer lépései tehát a következők:
1.	Az 1.12.a és b összefüggések paramétereinek meghatározása különféle biofilmvastagságú minták gyűjtésével
	Mintavétel a reaktorból, a fluidizált ágy magasságának a vízsebesség függvényében történő mérése egy kis “teszt reaktorban”. A részecske átmérő (dvb) meghatározása, a biofilm eltávolítása (izzítás), a csupasz hordozó átmérőjének (dvs) meghatározása, a minta össztömege és ismert darabszámú részecske tömegének mérése alapján a mintában lévő részecskék N számának becslése.
2.	Az 1.24. összefüggés szerinti kalibrációs görbesereg számítása (1.6. ábra)
3.	A reaktorban a hidrosztatikai nyomásprofil mérése bármilyen konstans v mellett.
4.	Cp számítása 1.21. alapján és a 2. lépés kalibrációs görbéinek segítségével a reaktor tetszőleges pontján a biofilmvastagság meghatározása.
1.4.	További alkalmazási lehetőségek
-	Az expanziós együttható igen egyszerűen mérhető, egy hordozó, ill. töltet jellemzésére könnyen felhasználható mérőszám. Használatát a nyugalmi ágytérfogatra számított nitrifikáló kapacitással kombinálva, a fluidizált ágy mérete ill. fajlagos eltávolítási kapacitása igen egyszerűen számítható. Így fluidizált ágyas bioreaktorok méretezése, az optimális fluidizált ágy magasság, ill. a fluidágyban kialakuló oxigénprofil számítása során egyaránt alkalmazható.
-	A nyomásprofil mérést - akár üzemelő reaktor esetén is - korrelálni lehet a biofilmborítottság más jelzőszámaival is. Ezzel a módszer megkerüli a biofilmvastagság mérésének nehézségeit és a nyomásprofil - biofilm borítottság közvetlen összekalibrálása után a biofilm ellenőrzése a nyomásmérés egyszerűségével megoldható, az optimális üzemvezérlés (pl. regenerálás indítása) a nyomásgradiens, mint bemenő jel segítségével megoldható.

1.5.	Biofilmes fluidizáció laboratóriumi gyakorlat
A gyakorlat során egy fluidizált ágyas denitrifikáló reaktort vizsgálunk. A mérés célja, hogy meghatározzuk a reaktorban levő mikrobatömeget ill. koncentrációt és megállapítsuk a fajlagos (térfogatra ill. mikrobatömegre vonatkoztatott) nitrát eltávolítási kapacitást és a biofilm vastagságát.
1.5.1.	A reaktor NO3- eltávolítási kapacitásának meghatározása
Mérjük a be és elfolyó térfogatáramokat és NO3- koncentrációkat. A NO3- koncentrációt UV fotométerrel határozzuk meg.
A mintát a várható N03 tartalom alapján 0-20 mg NO3-/1 tartományra hígitjuk.100 ml mintához 2 ml 1 n HCl-t adunk, majd 30 perc várakozás után mérjük az abszorbanciát 220 nm-en. A szervesanyagok zavarásának kiküszöbölésére 275 nm-en is mérünk, a korrekció: Akorr=A220‑2.A275.  A koncentrációt  a megadott kalibráció alapján adjuk meg.
1.5.2.	Expanziós együttható (E) meghatározása
Az ágy fluidizált állapotban történő megemelkedésére jellemző expanziós együttható defníciója:
		(1.25.)
ahol:	h ill. h0	=	a fluidizált ágy magassága v ill. 0 vízsebességnél [m]
		v	=	az üres reaktor keresztmetszetére vonatkoztatott vízsebesség 					“felületi sebesség” [m/h]
		E	=	expanziós együttható [h/m]

Az egész fluidágyra átlagosan érvényes E meghatározásához különböző vízsebességeknél mérjük a fluidágy magasságát, majd az ágymagasság pontjaira a vízsebesség függvényében illesztett egyenes meredeksége E.h0 ill. tengelymetszete h0.
A vízsebességet mérőkönyökkel mérjük, a mérőkönyök kalibrációja:
 6 mm < Dp < 10 mm:     v (m/h) = -0.0105Dp2 +1.4496Dp+13.815
 10 mm < Dp:                  v (m/h) = -4.0004D0p2 +0.5742Dp+27.197
 ahol Dp a manométeren leolvasott nyomáskülönbség (mm)

1.5.3.	A biofilm borítottság meghatározása
A részecsketartalmat egy adott biofilm - hordozó rendszerben csak a fluidizáló vízsebesség határozza meg, így egy adott vízsebességre kapcsolatuk állandó, összekalibrálható. A korábbi vizsgálatokkal meghatározott kalibráció segítségével (a gyakorlat során megadva) a mért részecsketartalom Cp adatok alapján megállapítható a töltet biofilmborítottsága és annak változása a fluidágy mentén: G [mg VS/g homok].
A részecsketartalmat (CP) a hidrosztatikai nyomásgradiens mérésével határozzuk meg. A részecsketartalom definíciója ill. meghatározása:
		(1.26.)
A nyomást az ábrán látható elven vízzel telt manométerrel mérjük a fluidágy hosszában 15 cm-enként. (DH=15 cm) A víz sűrűségét (rv) 1 g/cm3;-nek tekintve Dh/DH közvetlenül Cp-t adja meg g/cm3-ben.
1.5.4.	A részecsketérfogat meghatározása
A részecskék fluidizált állapotban a fluidizáló vízsebesség és fluidizációs tulajdonságaik által megszabott módon eltávolodnak egymástól. Az egy részecskére jutó térfogat definíciója:
		(1.27.)
ahol:	x= “fajlagos részecske térfogat”  [m3/db ill. célszerűbben: mm3/db]
           F = a fluidágy keresztmetszete [m2]
           N = a részecskék száma az adott térfogatban [db]
Mivel az expanziós együttható (E) segítségével a h ágymagasság bármilyen vízsebesség mellett számítható, 2.2 alapján felírható:
		(1.28.)
x0 meghatározásához (kb. 20-30 ml) mintát véve a fluidágyból mérjük annak ülepített térfogatát (V0), majd a fölös vizet leöntve fém izzítótálcában 600 °C-on 10 percet izzítjuk. Kihűlés után mérjük a homok összes tömegét, majd I00 homokszemcsét leszámolva annak tömegét. Így számíthatjuk a mintában levő összes szemcseszámot (N) ill. egy átlagos homokszemcse tömegét (m1).
		(1.29.)
A mintát a Cp mérés alapján a reaktornak abból a szakaszából vegyük, ahol a biofilm vastagság átlagosnak tekinthető.
1.5.5.	Számítási feladatok:
A mért adatok alapján (átlagos biofilmborítottság (G) és fajlagos részecsketérfogat (x) feltételezésével számítsuk ki:
1.	A biomassza koncentrációt a vízsebesség függvényében
		(1.30.)
2.	A reaktorban levő össz. mikrobatömeget (kg VS)
3.	A fluidizált ágy térfogatra vonatkoztatott eltávolítási kapacitást 
BV (kg NO3- -N/m3.d
4.	A mikrobatömegre vonatkoztatott eltávolítási kapacitást: 
BX (kg NO3- -N/kgVS.d)
5.	Számítsuk ki az átlagos biofilmborítottsághoz tartozó biofilmvastagságot.
Szükséges kiegészítő adatok:
a homok átlagos szemcsemérete d=0.8 mm
a biofilm hamutartalma (nem illó anyag tartalma): 40%
a biofilm nedves sűrűsége:1.05 g/cm;
6.	A kapott adatokat vessük össze az eleveniszapos szennyvíztisztítókban fenntartható X=3 g   VSS/1 körüli iszapkoncentrációval ill. az ott tapasztalható 40-60 g NO3- -N/kg VSS.d denitrifikációs sebességgel. Figyelembe véve a két rendszer teljesítményében, kialakításában és üzemeltetési  módjában fennálló különbségeket állapítsuk meg a javasolt alkalmazási területeket és indokoljuk meg  azokat.
2.	Szennyviziszapok kezelése, iszapviztelenités számitógép vezérlésü dekantercentrifuga mérőállomással
2.1.	A szennyvíziszapok jellemzése
A szennyviztisztitási  eljárások mellékterméke a szennyviziszap. A szennyezőanyagok nagyrésze az iszapban koncentrálódik. A szennyezőkomponensek ugyanis -és ez nem csak szervesanyagra értendő- a mikrobiológiai, kémiai, vagy fizikai eljárás utján jelentős mértékben szilárd, azaz iszapként megjelenő "melléktermékké" konvertálódnak. Az iszapok mennyisége főleg a szennyviztisztitás volumenének növekedése folytán egyre nagyobb. 

A patogén kórokozók jelenlétén tul bizonyos mikroszennyezők, elsősorban nehézfémek növekvő koncentrációja (utóbbiak a biológiai szennyviztisztitás mikroflórájának un. bioakkumulációs képessége folytán dusulnak fel) miatt a 102/1996. sz. veszélyes hulladékokról szóló kormányrendelet még az ipari szennyvizet befogadó kommunális szennyviztelepek iszapját is minden egyes esetben veszélyes hulladékkénti minősitésre kötelezi. Egyre nehezebb emiatt az iszapok termőföldi elhelyezése, amely egyedül biztosithatná a természetes megoldást a biogeokémiai ciklusokba történő bekapcsolódással.

Az iszapok keletkezési helyei a szennyviztisztitás technológiai lépcsőihez kapcsolódnak. A szilárd/folyadék (főleg ülepitéssel történő) elválasztást követően a megjelenő szeparált anyagok (rácsszemét, homok, zsir, olaj, elő- utóülepitő iszap, egyéb iszapok) jellemzői igen változatosak. Általánosan az iszap finom szemcsés, pelyhes (2-20 um) üledék. Nedves állapotban higfolyós, kiszáradva összeálló.
Az összetételen és iszapmorfológián kivül a különböző iszapok fő jellemző adatai : szárazanyagtartalom, illó szervesanyagtartalom, illó lebegő szervesanyagtartalom és hamutartalom.
További nagyon fontos jellemző a  stabilitás mértéke , amely a KOI/BOI5 arányon kivül az ecetsavban megadott illósavtartalommal fejezhető ki. A fölösiszap stabilitását közvetve az iszaptartózkodási idővel (Ox - d), illetve a fajlagos iszapterheléssel (Bx-kgBOI5/kgISSd) is lehet jellemezni.

Iszapok sürithetősége, viztelenithetősége függ a szilárd alkotóanyagok méreteloszlásától (homok, nagydarabos szennyezés), a flokkuláltság mértékétől és a fizikai állapottól (konzisztencia). Az előbbiekre a következő vizsgálati módszerek alkalmazhatóak : iszapindex (I - l/kg) v. Mohlmann-féle iszapindex (1 dm3 iszap 30 perces ülepitése után kapott iszaptérfogat és a kezdeti szárazanyagtartalom hányadosa) mérése, fajlagos szürési ellenállás (kr - m/kg) és kapcsolódó kompresszibilitás (kc - -) meghatározása, kapilláris szivási idő (CST) mérése és centrifugálhatósági próba.

Iszap felületén adszorpciós viz, a kapillárisokban kapillárviz, a szemcse belsejében azt kitöltő szerkezeti viz és a szilárd részecskék közötti hézagkitöltő viz található. Negativ lesz a felület, mivel a semleges iszappelyhek a viz nagy dipólusmomentuma miatt polarizálódnak. A kialakuló kettősréteg megszüntetésével a szürhetőség javitható.

Iszap tipusa	TS min.	TS max.	hamutart. 
min.	hamutart. 
max.	
	%	%	%	%	
nyersiszap	1,0	4,0	30	45	
fölösiszap					
   csepegtetőtest	1,5	4,5	25	40	
   eleveniszap	0,3	1,5	20	35	
vegyszeres iszap					
  előkicsapás	2,5	6,0	30	45	
  szimultán kics	0,5	2,0	25	35	
  utókicsapás	0,5	2,0			
        meszes kezelés			80	95	
        fémsós kezelés			60	75	
stabilizált iszap					
  szim.aerob st., süritéssel	0,5	3,0	25	45	
       anaerob	1,0	5,0	40	60	
  szep.anaero v aerob st., süritéssel					
      csepegtetőtest	1,4	4,0			
      eleveniszap	1,0	3,5			
előkicsapással komb. nyersiszap	2,0	7,0			

	fölösiszap	fölösiszap	anaerob iszap	aerob iszap	
	Ox	Bx	illósav tartalom	KOI/BOI5	
	d	kgBOI5/kgISSd	g ecetsav/m3	-	
stabilizálatlan	5	0,25	1000	4	
részben stabilizált	5-18	0,25-0,08	1000-300	4-7	
stabilizált	18	0,08	300	7	

Az iszap keletkezésének mennyiségi kérdései, iszaptérfogat-tömeg kapcsolat.
A térfogatredukció szükségességét igazolja, hogy 100.000 lakosra jutó nyersiszap mennyisége 700 m3/nap, iszapsürités után lesz 250 m3/nap. Lerakás, szakszerütlen kiszórás egyre inkább elfogadhatatlan. Nem higiénikus, szennyezőforrás lehet, 8.000 hektár terület szükséges. Szikkasztóágyat alkalmazva 50.000 m2/100.000 lakos területigény.

A szennyviziszap térfogatcsökkentő eljárásai és alkalmazási tartományai. A 0.5-2 % szárazanyagtartalmu iszap térfogatának vizelvonás révén a lehető legkisebb térfogatra való csökkentése, az iszapban különböző formában jelenlévő tapadó-, pórus-, kapilláris-, sejtállomány- és kémiailag kötött viz eltávolitásával. Megoldás : sürités, viztelenités, száritás természetes és gépi módszerek alkalmazásával.

kezelési technológia	konzisztencia	összes szárazanyagtart. %	
sürités	erősen folyékony	4	
	folyékony	4-8	
viztelenités	gyengén folyékony	8-12	
	pépszerü	12-20	
	kenőcsszerü	20-30	
	vizes földszerü	30-40	
	nedves földszerü	40-50	
száritás	száraz földszerü	70-90	
égetés	porszerü		

A viztelenitést megelőzhető lépések : stabilizálás, kondicionálás célja és folyamatai.

A stabilizálás az iszap illékony (szerves) és/vagy szagot okozó hányadát szagmentes végtermékké alakitja, megakadályozza a rovarok elhelyezés utáni elszaporodását, csökkenti a patogén baktériumok koncentrációját. Általánosan alkalmazott eljárásai : anaerob rothasztás, aerob rothasztás, kémiai stabilizálás (mész vagy klór adagolás).

A kondicionálás az iszap előkezelése, avégből, hogy az iszapvizet a kondicionálást követő kezelési folyamattal hatékonyan lehessen eltávolitani. Azért szükséges, mert az iszap szilárd anyagainak részecske mérete kicsi, azok hidratáltak és elektrosztatikus töltésük lehet. Az iszapkondicionáláskor a szuszpendált szilárd részecskék felületén lévő, egymást kölcsönösen taszitó elektrosztatikus töltést, a biológiai iszapok vizet megtartó képességét csökkentjük, és a szilárd részek pelyhekbe tömörülését segitjük (koaguláció, flokkuláció).
Szennyviziszap kondicionálási eljárások : kémiai, fizikai (pl. hamuadagolás), termikus (fagyasztás, hőkezelés), egyéb (iszap mosás). Kémiai kondicionáláskor szervetlen vagy szerves vegyszerek adagolása, majd szilárd-folyadék elválasztás történik.
2.2.	Iszap viztelenités
Igen nagymértékü térfogatredukció (10-30-szoros) valósul meg, attól függően, hogy milyen tipusu iszapból indulunk ki és milyen szilárd-folyadék elválasztó alapmüveletet alkalmazunk.
Az iszap szerkezete (ami meghatározza a viztelenithetőséget) és a szennyviztisztitási technológia között közvetlen kapcsolat van:
-viztelenithetőség szempontjából az anaerob stabilizálás (kevert iszap) kedvezőbb az aerobnál
- az eleveniszapos medence terhelésének csökkentése rontja a viztelenithetőséget
- fonalas baktériumok elszaporodása az eleveniszapban a viztelenithetőség drasztikus csökkenését okozza
- vegyszeres iszap viztelenithetősége jobb, mint a vegyszer nélküli fölösiszapé
- a nyers vagy a kevert iszap viztelenithetősége a legkedvezőbb
- a csepegtetőtestről származó iszap viztelenithetősége jobb, mint az eleveniszapé
- anaerob vagy aerob előszelektor medence alkalmazása az eleveniszapos medence előtt általában a fölösiszap viztelenithetőségének a javulását eredményezi (fonalas szervezetek növekedésének visszaszoritásával)

Szilárd-folyadék elválasztás történhet részecskeméret szerint (szürővászon                                  50 um feletti durva részekre) és  fajsuly alapján (gravitációs ülepitő 1 um  -  1 mm centrifuga 0.05 um  -  200 um). Egy pehely felső mérete lehet 2-5 mm is.

Szüréssel történő viztelenitésnél fontos a szürés elméletének, a fajlagos szürési ellenállásnak és a CST-nek az ismerete.
A CST egy mikro-szürési kisérlettel határozható meg, a szürőpapir kapilláris szivóhatását (10-20 kPa  - 0.1-0.2 bar) használjuk ki, kevés (5-15 ml) minta elegendő, és a módszer gyors. Egyértelmü összefüggés van az azonos p mellett végzett szüréseknél kapott r*C szorzat és CST között.

Vákuumdobszürő, keretes szürőprés, szalagszürőprés alkalmazása és müködése.

Centrifugával növeljük a részecskék ülepedési sebességét, igy a nagy iszapmennyiségekhez jól illeszkedő ülepedési időket kapunk. Ezenkivül a részecskék szerkezeti tömöritése is megvalósul. A dekanter centrifuga folyamatos müködésü, vizszintes tengelyü centrifuga. Részei : Meghajtómotor - Centrifugadob - Sebességváltó szekrény - Fékező örvénymotor

Folyamatos  betáplálás :                folyadék (centrát)      Y g/l lebegőanyag
Szuszpenzió  Y0    szétválás          
                                                      szilárd (iszaplepény)  X % szárazanyag

Iszap kihordása csigával (csigalevélzet közötti járatokban iszaplepény mozgatása, majd vizes részből való kiemelése) : a csiga és dob egyirányba forog, de a csiga lassubb. Fordulatszámuk Dn különbsége eredményezi a viztelenitett iszap kihordását a dob kuposan szükülő végén keresztül. Ha Dn = 0 nincs kihordás, dob feltelik.  Dn = 3-50 1/perc. A csiga kopik, ezért keményfém felrakás (10-30.000 üzemóra).
A centrifuga dob átmérője  D = 0.3-1.8 m        Q = 2 -  100-150   m3/óra

Konstrukció szempontjából lehet egyenáramu  (kisebb n-nél is jobb deritőhatás, nagyobb csiga és magátmérő szükséges) és ellenáramu.

Általában adottak a konstrukciós méretek, ezeket a feladat ismeretében választhatjuk ki, illetve adott készüléknél előkisérletekkel állitjuk be a megfelelő müködési paramétereket. A konstrukciós méretek közül
                D dobátmérő növelése javitja X és Y-t
                dobhossz növelése csak Y-t (deritést) javitja
                kupszög (8-10 fok) csökkentése finom kenőcsös anyagnál (fölös eleven iszap) javitja X-t, a szilárd kihordást.
                 n, illetve centrifuga jelzőszámának (Z=r*w2/g) növelése csökkenti a polielektrolit szükségletet, növeli X-t és néha a deritést is javitja.

Müködési paraméterek. Müszaki és technológiai optimalizálás

Cél : X legyen nagy          15-35 %          szilárd kihordás
         Y legyen kicsi           0.1-1 g/l         jó derités
Szennyviziszapoknál mindkettő együttesen legyen jó, egyéb esetekben csak az egyik paraméter jósága is elegendő (extrakt lé, porextrakt, termékszuszpenzió kinyerése)
Mechanikai változók :
1. Z jelzőszám :  növelésével mindkettő javul, azaz X nő és Y csökken
2. Fordulatszám különbség : növelésével Y javul, X romlik. Gyorsabb kihordás, iszap tartózkodás kisebb, ülepedési ut nagyobb.
3. Gátmagasság (h) : ugyanaz, mint 2. esetben.

A folyamat paraméterei :
1. Betáplált szuszpenzió koncentráció  Xbe növelésével mindkettő romlik
2. Ultra-finom részek arányának növelésével       mint előző
3. Betáplálás Q m3/h                mint előző
4. Flokkuláló anyag mennyisége  (polielektrolitnál 1-7.5 kg / 1000 kg iszap sz.a.) javitja mindkettőt, de X-t csak bizonyos határig. Polielektrolit bekeverésre és adagolásra készülék (200-2000 liter). Lehet anionos (poliakrilsav COO--csoportokkal), kationos (C-C-C-CO-NH2), vagy nemionos (poliakrilamid  - Praestol).

	Xbe	Xki	g PE / kg sz.a.	hderités   %	
nyers	1.5-8	25-36	0.5-2.5	90-95	
fölös süritve	0.5-3	8-12	5-8	85-90	
ana nyers+fölös	2-4	15-18	3-5	90-95	
hőkondicionált	9-14	35-40	0.5-2	90-95	

A dekanterek elterjedésének oka -jelentős áruk, energiaigényük ellenére- a sok uj és teljesitménynövelő fejlesztés. A viztelenitett iszap szárazanyagtartalmának növelésére olyan gépváltozatot is kifejlesztettek, amelynek kihordócsigája utósajtolásnak veti alá az anyagot, ezzel 5-10 % kal szárazabb iszap állitható elő. Ismeretes már olyan gép, amelynek dobjába vezetett füstgáz termikus száritással ér el többlethatást (centri dry rendszer). Eljárástechnikailag érdekes az a fejlesztés, ahol az iszap 57-62 C-on történő előmelegitése 4-5% centrifuga teljesitmény és ugyanennyi szárazanyagtartalom növelést biztosit. Alkalmazása különösen előnyös hulladékhő rendelkezésre állása esetén, igy iszapégetést megvalósitó rendszereknél. A gép alkalmas arra, hogy integrálja a vegyszeres csapadékképzés és elválasztás szennyviztechnológiai feladatát a keletkezett iszap viztelenitésével. Dekanter előnyei : kis helyigény, viszonylag szagmentes, kis beruházási költség. Hátrányai : nagyobb elektromos energiaigény, alkatrészproblémák (csigakopás). Kémiai kondicionálás nélkül is üzemeltethetők, de polielektrolit (1-7.5 kg/1000 kg iszap szárazanyag) adagolás szükséges. Centrifugálás után az iszap szárazanyagtartalmának minél nagyobbnak (17-35 %-nak) kell lennie. Ezután gondoskodni kell a redukált térfogatu iszap további kezeléséről.

Iszap elhelyezés, hasznositás : égetés komposztálás, deponálás, lerakók, feltöltés, talajjavitás, zsákolt komposzt, mg-i talajjavitás
Az iszapkezelés lehetséges utjait jelentősen befolyásolják a végső elhelyezés lehetőségei.
- mezőgazdasági hasznositás  USA, GB  összes iszap 42-45 %
- égetéses megsemmisités       Japán    55%
- óceánba történő kihordás      GB         30 %
- komposztálás                       F,  D   53 ill 59 %   Mo.-n is fejlődik

Iszap tulajdonságok az elhelyezésnél (iszapmorfológia jelentősen befolyásolja) :
Mg-i értékesitéskor : járványhigiéniai sajátosságok, tápanyagtartalma, nehézfémtartalma, stabilizáltsági foka
Deponálásnál: mennyiség, viztelenithetőség, stabilizáltsági fok
Égetésnél : fütő- és tüzelőérték a fontos

2.3.	Gyakorlat leirása (előirat)
Cél: a szennyvíziszap kezelés fontosságának, alapelveinek, technológiai lépéseinek és egy számitógépes adatgyüjtő és vezérlő programmal ellátott dekanter centrifugának a megismerése. A szürhetőség polielektrolittal való javitásának vizsgálata. Szürhetőségi vizsgálatok és dekanter centrifugás viztelenitési  kisérletek végzése.

Felkészülési lehetőség : BIM gyakorlatok c. egyetemi jegyzet  (J 6 - 881) 220-223. oldal + alábbi előirat anyaga.

Mérőkészülék : CST meghatározó készülék
Berendezés : Alfa-Laval félüzemi dekantercentrifuga számitógépes adatgyüjtővel és vezérléssel ellátva 50-350 l/ó rátáplálással az üzemelési körülményektől és anyag természetétől függően.
A mellékelt összeállitási rajzon a centrifuga (1) dobjának fordulatszáma állandó (5000/perc, Z = 2580), a csiga fordulatszáma pedig egy örvényáramu motorral (2) változtatható. A vezérlőszekrény (3) biztositja az egyes egységek áramellátását, a berendezés inditását, leállitását, biztonsági felügyeletét. A klaviaturáján kézileg állithatunk bizonyos paramétereket, továbbá a kijelzőn leolvashatjuk az aktuális adatokat. Egy keverővel ellátott 200 l-es tartályból történik az előre elkészitett szuszpenzió (müiszap) betáplálása perisztaltikus pumpa (6) segitségével. Ugyancsak perisztaltikus pumpa (7) biztositja a szükséges mennyiségü polielektrolit oldat folyamatos adagolását. Az iszaplepény a centrifugadob kupos részénél, a centrát az ellenkező oldalon távozik.
Az iszaplepény szárazanyagtartalma száritás után pontosan meghatározható, azonban konzisztenciája anélkül is jól összehasonlitható. A szárazanyagtartalom a berendezés örvényáramu motorjának áramfelvételével, illetve az abból számitott forgatónyomatékkal összefüggésbe hozható. 
Az elfolyó centrát lebegőanyagtartalma turbidimetriásan egy átfolyó mérőcellás fotométerrel (5) követhető.
Mind a vezérlőszekrény (3), mind a fotométert tartalmazó kontroller (5)  RS 232-n keresztül egy számitógéphez csatlakozik. A turbo Pascal nyelven megirt program adatgyüjtő és vezérlő funkciók ellátására alkalmas. Kezelése egyszerü, a képernyőn megjelenő menü segitségével kilistázhatjuk az összes paramétert, kiválaszthatjuk azokat, amelyeket gyüjteni, illetve üzemelés közben változtatni akarunk. Ellenőrizhetjük és állithatjuk a kommunikációs adatokat, megadhatjuk a mérési gyakoriságot és az adatfile nevét.
A mérést elinditva a korábbi beállitásoknak megfelelően történik az adatok gyüjtése és lemezre tárolása. Mérés közben a számitógépről állithatjuk az egyes perisztaltikus pumpák szállitóteljesitményét, továbbá a vezérlőszekrényen állitható (pl. Dn, áramfelvétel, stb.) üzemi paramétereket.
A kisérletek végén a tárolt adatok a mérés jegyzőkönyvével együtt kinyomtathatóak, különböző jelleggörbék felvehetőek, amely alapján az optimalizálás elvégezhető. Megfelelő programmal kiegészitve a folyamat önoptimalizálására is lehetőség nyilik.

Müiszap :  pernye és agyag 1:4 arányu keverékének 5 s% - os szuszpenziója
Nagy viztartalmu szennyviziszap, megfelel a süritőről távozó viztartalomnak

Szürhetőség, ülepithetőség dekanter esetében is nagyon fontos. A jól ülepedő, szürhető anyag jól centrifugálható is. Ez a cél elérhető : anyag kondicionálásával, készülék helyes kiválasztásával, készülék paramétereinek megfelelő beállitásával.

Az optimalizálás esetünkben adott készülék és gátmagasság mellett az iszap és polielektrolit betáplálás térfogatáramának és a fordulatszámkülönbség értékének megállapitását jelenti. Az emlitett paramétereket változtatva mérjük a centrát lebegőanyagtartalmát és az iszaplepény szárazanyagtartalmát. Az előző optikai módszerrel mérhető, mig az utóbbira a dekanter fékező örvényáramának változásából következtetünk. Az emlitett 5 paraméter értékét számitógép gyüjti és a 3 független változó nagysága a számitógép segitségével állitható is.

Mérések:
1. CST meghatározása : az iszap ülepedésének, szürhetőségének vizsgálata, 
2. Dekanter centrifugás gyakorlat : térfogatáram, fordulatszámkülönbség változtatása, áramfelvétel, nyirási nyomaték rögzitése, centrát és iszaplepény minősitése
Inditás üresen, vagy mosóvizzel, Dn=10. Miután a dekanter centrifuga az üzemi fordulatot eléri, a müiszap adagolható. Leálláskor iszapadagolást leállitani, vizet adagolni, centrifugadobot vizzel jól kimosni, vizet elzárni, centrifuga leállitása.

Számítások : CST-hez szükséges polielektrolit adagok kiszámitása, polielektrolit térfogatáram kiszámitása
2.3.1.	Feladatok
2.3.1.1.	1. Kísérleti munka
a./ A 4 x 50 cm3 müszennyvíziszap minta polielektrolitos elôkezelését három  különböző polielektrolit koncentráció mellett és polielektrolit nélkül hajtjuk végre : 0.0, 0.1, 1 és 5 mg/g száraz iszap). A számitott mennyiségű kationaktív polielektrolittal (l g/dm3 oldatból térfogatra adagolva) közvetlenül a CST mérés előtt végezzük el a kezelést.
b/ Iszapszűrhetôségi próbát a felkevert 50-50 cm3 -es üledékmintából a kapilláris szívási idô (CST) meghatározásával végezzük. Ugyancsak mérjük a CST értékét a polielektrolittal nem kezelt minta esetén is. Szükség esetén ujabb polielektrolitos kezelést végzünk. Az eredményeket összehasonlitjuk valódi iszap 1 mg/g koncentrációju kezelésekor kapott CST adatokkal. Az iszap vízteleníthetôségének közelítô mérôszáma: CST/TSS. (Minden mérés után  szárazra törlendô az iszaptartó csô alja, a papírtartólap és a nyomólap lábai.)

c., Dekanter centrifugás kisérlet
c1. Az 5 s%-os müiszap szuszpenziót 200, 100 és 50 l/óra térfogatárammal adagoljuk 10, 15 és 20 percen keresztül. Előzőleg a fordulatszám különbséget  35 1/perc értékre állitjuk. Megfigyeljük a betáplálási térfogatáram változtatásának hatását.

c2. Az 5 s%-os müiszap szuszpenziót 100 l/ó térfogatárammal adagoljuk, miközben a fordulatszám különbséget  35, 20 és 10 1/perc értékekre állitjuk, majd minden változtatás után megvárjuk (10-15 perc) a távozó anyagáramok jellemző adatainak beállását. Megfigyeljük a fordulatszám különbség változtatásának hatását.

c3. Az előzőekben optimálisnak talált paraméterek beállitása után a b. fejezetben kimért polielektrolit koncentráció alapján kiszámitott polielektrolit térfogatáram beállitása és adagolása mellett  rögzitjük a kezelt iszaplepény és centrát tulajdonságait.

2.3.1.2.	A kísérleti adatok feldolgozása
a./ A háromféle polielektrolit koncentrációnál kimért CST értékeket összehasonlitjuk a polielektrolit nélküli esettel. Majd megállapitjuk a szükséges polielektrolit mennyiségét 1 m3 iszapra és 1 kg iszap szárazanyagra vonatkoztatva.

b./  A polielektrolitos kezelés vegyszerköltségének kiszámitása.

c., Dekanter centrifuga üzemelési paramétereinek  és a betáplálás sebességének hatása a viztelenités hatásfokára.  Lebegőanyag eltávolitás és hatásfoka.

d. Áramfelvételek és nyirási nyomatékok táblázatos összefoglalása, a különbségek értékelése.

3./ Összefoglaló értékelés
A mérési jegyzôkönyvben rövid szöveg megjegyzésekkel szerepeljen az iszap viztelenités  kiértékelése az alábbi szempontok szerint:
- az iszap víztelenithetőségének mértéke (CST/TSS).
- müködési paraméterek hatása
- polielektrolit adagolás hatása
- polielektrolit költségmegtérülés
- számitógépes mérőrendszer összeállitási rajza
-	kinyomtatott mérési jegyzőkönyv megadása

3.	A metanogén  iszap aktivitásának vizsgálata
3.1.	Általános rész 
A komplex szerves anyagok anaerob körülmények közötti biológiai lebontása többlépéses (hidrolízis, savképzés, acetátképzés, metántermelés), különféle baktérium csoportok szoros együttműködését feltételező folyamat. 

A szigorúan anaerob körülmények között (ORP: (-250)-(-500) mV) lejátszódó  biokémiai reakciók leglassabb, legérzékenyebb lépése a metán termelés. 

A szűk szubsztrát spektrumú metanogén baktériumoknak alapvetően három csoportja létezik: 
		 az acetotrófok, 
		a metilotrófok és 
		a hidrogenotrófok.
Az acetotrófok acetátból (CH3COO- + H2O  CH4 + HCO3) a metilotrófok metanolból (4CH3OH  3CH4 + CO2 + H2O) metilaminokból míg a hidrogenotrófok hidrogénből  (4H2 + CO2 = CH4 + 2 H2O) képesek metánt termelni. 

A  metántermelést a szubsztrát minőségén (összetételén) kívül alapvetően befolyásolja: 
		a hőmérséklet, 
		a pH, 
		a szubsztrát koncentráció, 
		az iszap (baktérium) koncentráció, 
		a makro- és mikro elemek jelenléte, 
		a kevert mikroorganizmus kultúra (iszap) előzetes adaptációja és
		a keverés.

A gyakorlat során gázfejlődés mérésével aktivitási teszteket végzünk párhuzamosan háromféle szerves szubsztrát (2. pont) és kétféle gátló anyag (3. pont) adagolásával. Ezeket az anyagokat egyhetes kísérleti periódusonként a megadott növekvő koncentrációkban használjuk. A gyakorlaton a következő hét öt párhuzamos kísérletének indítása és az előző heti mérések értékelése történik. 

3.2.	Szervesanyag bontási teszt
Az aktivitási teszt során egy előzetesen az adott szerves szubsztráthoz már adaptált metanogén baktérium kultúrával (iszap) vizsgálni kell az iszap: 
		acetát, 
		propionát és 
		metanol 
bontó aktivitását. Az aktivitást a metántermelés sebességével jellemezzük. 
3.2.1.	Kísérleti rendszer
A vizsgálatot egy 500 ml térfogatú, gumidugóval lezárt üvegedényben (infúziós üveg) végezzük. Az edénybe 1,5-2,0 g/l-es koncentrációban  4-6 hétig a vizsgált szubsztráthoz előzetesen adaptált iszapot teszünk. A megfelelő redoxi potenciál jelzésére resazurin indikátort használunk. Ha az oldat (iszap szuszpenzió) színe vöröses akkor a redoxi potenciál nem megfelelő (magas), ilyenkor az aktivitási tesztet nem lehet elkezdeni. (Az alkalmas redoxi potenciál tartományban a resazurin színtelen.)

Az aktivitási teszt során állandó értéken tartjuk: 
		a pH-t, 
		a hőmérsékletet, 
		a keverés intenzitását és 
		a táp és mikroelem koncentrációt, 
de változtatjuk a szerves szubsztrát koncentrációt. 

A vizsgált szubsztrát koncentrációk:
 
	Első vizsgálat:		1 g Ac/l*
				1 g MeOH/l

	Második vizsgálat: 	2 g Ac/l*
				2 g MeOH/l

	Harmadik vizsgálat: 	3 g Ac/l*
				3 g MeOH/l

	Negyedik vizsgálat: 	5 g Ac/l*
				5 g MeOH/l

*A propionsav koncentrációt úgy kell megállapítani, hogy az KOI egyenértékben megegyezzen az egyes vizsgálatokhoz rendelt ecetsav koncentrációkkal. (1 g ecetsav megfelel 0,713 g propionsavnak). 

A szerves szubsztrátok bemérése után beállítjuk a kísérleti minta pH-ját. A pH beállítására 1 mólos NaOH-ot használunk. A kísérlet során fenntartandó pH = 7,2. 

A makro- és mikro elemek koncentrációját csak a kezdet kezdetén az iszap bemérésekor állítjuk be. Ezek közül fontos az NH4+ - N koncentráció (lsd. később) ami 1 g/l. A mikro- és makro elemeket túladagoljuk, így a második, harmadik, negyedik vizsgálathoz is elegendő mennyiségben lesznek az iszapban. 

A vizsgálati minták összeállítása után az üvegedényeket 33 C-os termosztátba helyezzük és megindítjuk a keverést (mágneskeverő). 

3.2.2.	A mérés 
A keletkező gázt a gázbürettával mérjük. A gázbürettát a kísérleti edénnyel a záró gumidugóba szúrt injekciós tű segítségével kötjük össze. A gázban lévő CO2-ot a mérés előtt nátronmésszel kötjük meg. 

A keletkező gázt napi gyakorisággal mérjük. Körülbelül egy hét után tekinthető a vizsgálat befejezettnek. 

A vizsgálat befejezésekor meghatározzuk a kísérleti minta maradék ecetsav, propionsav illetve metanol tartalmát. A meghatározást gázkromatográffal végezzük. 

3.2.3.	Értékelés
1. Aktivitás 

Az idő függvényében ábrázoljuk a  gázképződést. Meghatározzuk a kapott egyenes meredekségét. A kapott érték a metanogén aktivitás. 

2. Konverziós hatásfok

A szervesanyag fogyás alapján kiszámoljuk az elméleti CH4 képződést és összehasonlítjuk a ténylegesen mért értékkel. 

3. A szubsztrátkoncentráció hatása a metanogén aktivitásra

A különböző kezdeti szubsztrátkoncentrációkhoz tartozó metanogén aktivitásokat ábrázoljuk a kezdeti szubsztrátkoncentráció függvényében és a kapott görbe alapján értékeljük a hatást. 

3.3.	Inhibitor hatás vizsgálata
A metanogén szervesanyag lebontást sokféle vegyület képes gátolni. Ezek közül a két leggyakoribb az ammónia és szulfát. 

Az ammónia toxicitása közvetlen módon hat. A hatás mértéke az ammónia koncentráció függvénye. 

A szulfát inhibitor jellege inkább közvetett hatáson alapul. Az u.n. szulfát redukáló baktériumok a szulfát kénhidrogénné történő redukciójához közel ugyanazokat a szerves vegyületeket használják föl, mint amiből a metanogének a metánt képesek előállítani. 
 (CH3COO-  +  SO42-  HS- + 2HCO3vagy   4H2 + H2SO4-  HS-  4 H2O)

A vizsgálat során egy előzetesen ecetsavhoz és szulfáthoz adaptált metanogén iszappal dolgozunk. A inhibíciós vizsgálatok mindegyikénél a kezdetben beállítandó ecetsav koncentráció 2 g/l. 

A vizsgált  SO42- koncentrációk: 

		0,1g/l
		0,2g/l
		0,3g/l
		0,5g/l

A vizsgált NH4+ - N koncentrációk:

		1g/l
		2g/l
		3g/l
		5g/l

3.3.1.	Kísérleti rendszer
Ugyanaz mint a 2.1 pontban leírt. 
3.3.2.	A mérés
Napi gyakorisággal mérjük a keletkező gázt. A vizsgálat befejezésekor (1 hét után) meghatározzuk a kísérleti minta ecetsav és szulfát tartalmát. A szulfát koncentrációt ionkromatográffal mérjük. 
3.3.3.	Értékelés
		1. Aktivitás
	A 3.2.3.1 pont szerint. 
	2. Konverziós hatásfok
	A 3.2.3.2 pont szerint. 
3. Az NH4+ - N koncentráció hatásra
A különböző NH4+ - N koncentrációkhoz tartozó aktivitást ábrázoljuk a kezdeti NH4+ - N tartalom függvényében és a kapott görbe alapján minősítjük a hatást. 
	4. A szulfát koncentráció hatása
	Az előző pontban leírttal azonos módon. 
4.	Aerob biológiai szennyvíztisztítás

Gyakorlati előírat		Tananyag: BIM gyak. jegyzet 194-206 o. 

A gyakorlat egyfokozatú folytonos eleveniszapos biológiai tisztítóberendezésen folyik. A levegőztető medence üzemi térfogata VR. = 5,0 l. Az oxigénbevitelt finombuborékos membrán levegőztetőelem szolgálja. A QL1 légáramot rotaméterrel mérjük. A levegőztetővel közlekedő utóülepítőben kiülepedett iszapot air lift  szerkezettel juttatjuk vissza a levegőztetőbe. Ennek működése szakaszos, a működés/szünet időtartamok a vezérlő szekrényen lévő programkapcsolóval állíthatók. 

A gyakorlaton használt beállítással a recirkulációsáram QR = (...) A recirkuláció a vezérlőszekrényen jelölt kapcsolóval leállítható. 

A levegőztetőben oldott oxigénmérő elektródát helyeztünk el és a buvármotoros keverőszivattyút, amely biztosítja a levegőztetési viszonyoktól függetlenül a pontos oldott oxigénszint méréséhez szükséges folyadék áramlást. 

Az S = (..) (KOI ill. BOI) szervesanyagtartalmú műszennyvizet Q = (...) l/h szállítással az adagolószivattyúval tápláljuk a levegőztetőbe. Ebben az iszap lebegőanyagtartalma X = (...) g/l, hamutartalma h =(...) így szerves lebegőanyagtartalma Xv = (...) gVSS/l. 

Megjegyzés: hiányzó (...), aktuális üzemállapothoz tartozó, mért számadatokat a gyakorlaton megadjuk. 

Az oldott oxigénszintmérő műszer jelét erősítőn AD konverter kártyán keresztül számítógépeben gyűjtjük és megfelelő program segítségével grafikusan ábrázoljuk. A mérőrendszer kalibrálása előzetesen megtörtént. 

4.1.	Mérési, Adatgyűjtési feladatok

A program indítása, (alapadatok beírása) után megjegyzésként rögzítjük az (induló) vízhőfokot, majd a mérés során az alábbi  rész feladatokat végezzük el: 

1.	Recirkulációt leállítjuk (mert az utóülepítő töltetének visszakeverésével zavarna)
QL = 10 l/h légáramot beállítva megvárjuk, amíg a C1 oldott oxigénszint stabilizálódik. 

2.	QL2 = 50 l/h légáram beállításával regisztráljuk a jel C2 értékre felfutását beállását. 

3.	Egyidejűleg leállítjuk a levegőztetést (QL= 0)  és a szennyvíz-betáplálást. Az ábrán hirtelen töréssel lefelé induló vonal kezdeti meredeksége: rs + re (az összes légzési sebesség ill. biológiai oxigénigény) majd a szervesanyag fogyása miatt fokozatosan csökken és re -hez tart ( nem biztos, hogy leolvasható).

4.	A (C =0) alapvonal beállása után QL2 érték visszaállítandó (rotaméter) . A C értéke az előzőtől különböző C2' értékre áll be. Ha ez időben állandó, re értéke ebből meghatározható (endogén légzés). 

5.	A levegőztetőbe S = 50 mg KOI-nak megfelelő mennyiségű jól bontható szervesanyagot (acetát) adagolunk impulzusszerűen. Megfigyeljük a C jel változását a C2' alapvonalra történő visszaállásig. 
	(A feladatot megismételjük N = 20 mg NH4-N adagolásával a nitrifikáció vizsgálatához.) 

Megjegyzés: a pontos értékelés érdekében az esetleg változó vízhőfokot minden mérési részfeladatnál följegyezzük. 
A mérés végén: Recirkulációt, adagolószivattyút újraindítjuk . A műszer érzékelőjét levegőztetőből (öblítés), a lemezt a gépből kivesszük.- 

4.2.	Értékelés
1.	A lemez  idő - C  adatsorát EXCEL táblázatban helyezzük el (A és B jelű oszlopok; ne felejtsük el a legutolsó (hibás) adatpárt törölni) 

2.	kLa2 meghatározását a 197. old. (4) összefüggés alapján végezzük úgy, hogy számlálóját a harmadik (C) oszlopba beírjuk. Változó: B a megfelelő sorszámu index- szel. Ca helyébe a C2 végső értéket írjuk. A számítást az adatsor végéig elvégeztetjük. 
	A harmadik sor (C) adatait az első (A, idő) függvényében ábrázoljuk. kLa értéke a pontokra illesztett egyenes meredeksége [l/h]        ( R2 értékét is jegyezzük föl) 

3.	Meghatározzuk a görbe meredekségét  az induláskor és a C = 0 elérése előtt (S koncentráció csökkenésének hatása). Változat: ha e részfeladat indításakor a szennyvízbetáplálást nem  állítjuk le, a légzési sebesség csökkenése a kritikus oldott oxigénszínt elérését jelzi. 

4.	Mód van kLa 2 pontban meghatározott értékének ellenőrzésére ( QL2 értéke mindkétszer azonos). 

5.	Meghatározzuk az adagolt szubsztrát adag BOIST (rövid idejű BOI) értéket. Ez a jel C2 értékről lefelé kitérése majd vísszaállása során behatárolt terület numerikus integrálásával végezhető. 

	A mg O2-ben kifejezhető eredményt az integrál [mg.h/l] értéknek kLa2-vel és VR-rel történő szorzásával kapjuk. 

	Az (N) ammónia impulzus adagolása esetén, a hasonló módon kapott eredmény (O) lehetőséget ad a nitrifikáció aktuális (O/N) fajlagos oxigénigényének meghatározására. A jel kitérés kezdeti szakaszának meredekségéből (O/N, VR, XV felhasználásával) adódik a fajlagos nitrifikáló aktivitás (mgN/g VSS d) értéke. 

4.3.	Az eredmények értelmezése: 

-	Meghatározzuk a vizsgált eleveniszapos tisztító BOI terhelési Adatait: BV (kgBOI/m3d) Bx (kgBOI/kgVSSd) valamint E szervesanyageltávolítási hatásfokát BOI-ra. Adatok ehhez S(BOI) -be és elfolyó értékei, és a Q, X, h aktuális mért értékei. 

-	A dinamikus légzésmérés lehetőségét kihasználva az  r / kLa(Cs - Ca) összefüggésből számítjuk az összes és endogén légzés értékeit (r és re) 

-	Összehasonlító értékelést végzünk a 
statikus (Ql =0-nál C-idő meredekség) 
dinamikus- és
tervezésnél (szevesanyagterhelési- és iszapadatokat használó)
oxigénigényt/légzésintenzitást meghatározó formulák eredményeinek összevetésével. 

Ezzel az adott esetre ellenőrizhetjük az  utóbbiban használt ks = 0,55 szubsztrát, ke =0,09 endogén- és  (O/N)=4,3  nitrifikációs    oxigénigény állandók megfelelő voltát: 

Az összefüggés: 

r = E ks Bv + keX(1-h) + EN(O/N) N (V/Q) [ kgO2/m3d]
ahol N a betáplált szennyvíz ammónia- N tartalma [kg/m3] EN pedig a nitrifikáció hatásfoka.